Nos, kényelmesen ültök gyerekek?
Akkor el is kezdem.
Ez a történet több ezer éve kezdődött...
de mindössze 7 napról szól.
Réges-régen, a ma ismert dolgok egyike sem létezett...
a Nap, a Hold, a csillagok, a Föld, az állatok és a növények...
egyik sem létezett. Egyedül Isten.
Tehát csak ő alkothatta ezeket. És ő is alkotta.
MÁS VILÁG
Jersey, Csatorna-szigetek, 1945
Micsoda figura volt ez a Simpson!
Vajon mi lehet vele manapság?
Mi lenne? Meghalt ő is, mint a többiek.
Azok voltak a szép idők.
Mr. Tuttle, a haja!
- Igen? - Jó napot, asszonyom.
- Mi csak a... - Ó, igen, persze.
Jöjjenek be.
Nem vártam magukat ilyen hamar.
- Ön ugye...? - Bertha Mills vagyok, ő pedig Edmund Tuttle.
- Örülök, hogy megismerhetem, asszonyom. - Ön a kertész, ugye?
Így van, a kertész.
Ez az ifjú hölgy pedig Lydia.
Van tapasztalata a szolgálatban?
Ne hagyja asszonyom, hogy az angyali arc megtévessze.
Idősebb, mint ahogy látszik.
Vasalni tud?
Mi a baj? Elvitte a cica a nyelvét?
Nem tud beszélni, asszonyom. A szegény kis árva néma.
- De biztosíthatom, hogy nagyon jó munkaerő. - Rendben.
Rendben. Az előző lány úgy is túl sokat beszélt. Kövessenek!
Mrs. Mills és az ifjú hölgy itt fog aludni a lépcső tetején lévő szobában.
- Ön pedig, Mr... - Tuttle, asszonyom. - Igen, Tuttle.
Aludhat a pajtában... hátul.
Amint látják, a ház elég rossz állapotban van, mivel a szolgálók eltűntek két hete.
- Úgy érti, egyszerűen köddé váltak? - Úgy valahogy.
Szó nélkül elmentek, még a bérüket sem vették fel.
- Egyszerűen eltűntek. - Ez elég furcsa.
Hamarosan önök is rájönnek majd, hogy ez a ház nem éppen az ideális otthon.
Az újsághirdetésben őszinte és keményen dolgozó szolgálókat kerestem.
Nincs nálunk őszintébb és munkaszeretőbb szolgáló, igaz-e, Mr. Tuttle?
Ó, igen. Mi nagyon őszinték vagyunk. És persze keményen dolgozunk.
A konyha.
Én 8-kor reggelizem, a gyerekek 9-kor.
Az ebéd 1 órakor van, a vacsora pedig fél 8-kor.
És az Úr, asszonyom?
Az Úr elment a háborúba másfél éve.
Nem hallottam felőle semmit, mióta a harcok befejeződtek.
- Melyikőjük fog főzni? - Nagyon sajnálom, asszonyom.
Melyikőjük fog főzni?
Jól nézzék meg, mit csinálok!
Egyetlen ajtót sem nyithatnak ki, amíg az előzőt be nem zárják.
Ez létfontosságú és nem is olyan egyszerű, mint amilyennek tűnik.
15 különböző kulcs van a ház 50 ajtajához. Meg kell jegyezniük, melyik hova való.
Mrs. Mills, holnap reggeltől az ön felügyeletére bízom a kulcsokat.
Igen, asszonyom.
A zeneszoba. Ez az öreg zongora már itt volt, amikor beköltöztünk.
Ne engedjék, hogy a gyerekek játszanak vele. Megfájdul tőle a fejem.
A csöndet nagyon díjjazzuk ebben a házban.
Itt nem találnak se telefont, se rádiót, semmit, ami megzavarná a csendet.
Ó... és az áram sincs bevezetve.
A háborúban a németek elvágták a vezetéket, azóta megtanultunk nélküle élni.
- Jöjjenek! - Asszonyom, semmi szükség, hogy végignézzünk mindent. - De igen!
De igen. Sokszor alig látni bármit is.
Nehéz megmondani, hogy egy asztalba, székbe, ajtóba vagy...
...az egyik bújócskázó gyermekembe botlanak.
Ezt hogy érti, asszonyom?
Azt hiszem, be kéne mutatnom önöket a gyermekeknek.
- Mr. Tuttle, nézze meg a kertet! Szerszámok a pajtában. - Igen, asszonyom.
Húzzák be a függönyöket! Mindet.
Kövessenek!
Itt várjanak!
Bármi is történjék, ne húzzák szét a függönyöket!
Ébresztő, gyerekek.
Gyerünk szépen. Szemeket becsukni, kezeket össze.
Áldott legyen Jézus, akihez imádkozom, aki előtt térdre borulok.
Áldott legyen a Szent Szűz, akit igaz hittel üdvözlök.
Jézus, Mária védelmezzetek engem, amíg meg nem érkezem a fénybe.
- Egy kicsit még álmosak. - Milyen gyönyörű gyerekek.
Nos?
- Mit kell mondani? - Jó napot.
Sziasztok, gyerekek.
Az én nevem Mrs. Mills, de hívhatok Berthának, ha akartok.
- Benneteket hogy hívnak? - Anne. - Nicholas.
Anne és Nicholas.
Milyen szép nevek!
Te leszel az új dadusunk?
Igen, kedveseim. Én vagyok az új dadusotok.
Ideje reggelizni. Lydia, menjen a konyhába, zárja be a zsalukat.
- Az orvosok még nem találtak magyarázatot rá. - Mire?
Az állapotukra.
A gyerekek rendkívüli módon allergiásak a fényre.
Nem érheti őket erősebb fény ennél a lámpásnál.
Máskülönben, percek alatt rosszul lesznek. Rángatózni kezdenek és...
nem bírnak lélegezni.
- Akár végzetes is lehet. - Ó, Istenem!
- Nem jó ez a piritós. - Miért nem?
Olyan fura íze van. Régebben nem ilyen volt.
Azért, mert régebben másvalaki csinálta.
Soha nem jönnek már vissza?
- Nem, már nem jönnek vissza. - Pont úgy mint apu.
Apu vissza fog jönni!
Mrs. Mills, tudod, apa Franciaországban harcol a háborúban.
- Ez egy nagy világháború. - ...de én tudom, hogy Franciaországban van.
Elég legyen a locsogásból, fejezzétek be a reggelit.
Te is el fogsz hagyni bennünket?
Persze, hogy nem. Miért hagynálak el benneteket?
A többiek is ezt mondták. Mégis elmentek. Amikor az megtörtént.
Fogd már be!
Miért Anne? Mi történt?
A mami... megőrült.
- Nem történt semmi. - De igen.
- De nem! - De igen!
Csönd legyen!
Mi folyik itt? Üresen akarom látni azokat a tányérokat, megértettétek?
Mrs. Mills, kijönne egy pillanatra? Beszédem lenne magával.
Igen, asszonyom.
A postás rendszerint hétfőnként viszi el a leveleket.
Ellenőriztem a postaládát és a héten még nem jött.
Sajnálom, de nem értem, asszonyom.
Ezt a levelet 5 napja el kellett volna, hogy vigye az újsághoz. Álláshirdetés...
melyben szolgálókat keresek. Ha nem vitte el, mégis hogy kerülnek ide?
Értem, asszonyom.
Nos, asszonyom épp ezt akartam elmagyarázni, amikor ajtót nyitott.
Az igazság az, hogy csak benéztünk szerencsét próbálni.
Tudja egy ilyen házban mindig szükség van a segítő kezekre.
Úgy érti, hogy már szolgáltak ehhez hasonló házban?
Nos, ez biztos meg fogja lepni önt, asszonyom...
de igazság szerint mi régebben ebben a házban dolgoztunk.
- Itt?! - Nos, ez már jó pár évvel ezelőtt volt.
Ha nem haragszik asszonyom, azok voltak életem legszebb évei.
Azért is jöttünk ide, mert...
ez a ház mindannyiunknak sokat jelent.
- Megmutathatom a referenciánkat, asszonyom. - Nem, nem! Szükségtelen.
- Tehát jól ismerik a házat? - Mint a tenyerünket.
Feltéve, hogy a falak nem növesztettek lábat és másztak arrébb időközben.
Az egyetlen dolog, ami változott itt, az a fény.
De ez mindent megváltoztatott.
Nehéz bármit is mondani.
A hiánya néha már-már elviselhetetlen.
- Érezte már úgy, hogy nem bír higgadtan viselkedni? - Ó, igen, asszonyom.
Nem szeretem az álmokat, a furcsa gondolatokat. Ugye érti mire gondolok?
- Igen... talán. - A gyermekeimnek néha furcsa ötletei támadnak.
De nem szabad figyelni rájuk. A gyerekek már csak ilyenek.
- Persze, asszonyom. Világos. - Akkor rendben.
Maradhatnak.
Nagyon köszönöm, asszonyom.
Akkor is megtörtént!
A kormányzó rá akarta venni őket, hogy változtassák meg az akaratukat miután...
- ...hogy változtassák meg az akaratukat. Pont. - Miután...
szívükben lángoló tűzzel...
Justus és Pastor, semmitől sem félve szembeszállt a kormányzóval...
és életüket sem kímélve kiálltak Krisztus mellett.
A kormányzó ettől őrült dühbe gurult és levágatta mindkettőjük fejét.
Mi ilyen vicces?
- Hát... - Hát... mi?
- Azok a gyerekek hülyék voltak. - Miért?
Mert azt mondták, hogy hisznek Jézusban és meg is haltak érte.
- Miért, te megtagadtad volna? - Igen.
Belül hittem volna benne, de nem kötöttem volna a rómaiak orrára.
Te is így gondolod, Nicholas?
Értem. Szóval mindketten megtagadtátok volna Krisztust.
Persze a fejetek így megmaradt volna, ez igaz.
- De mi lett volna azután? - Mikor?
A következő életetekben. Akkor hova jutottatok volna?
- Ó... - Ó!
- Na, hova, Nicholas? - A gyerekek poklába.
- És mi az, Anne? - A négy pokol egyike.
Amelyek?
- Én, én, én! - Ne, hagyd őt válaszolni! Szóval, mik azok?
- Az elátkozottak pokla, aztán a Purgatórium... - Igen.
Abramo bugyra, ahova az igazak jutnak és a Gyerekek pokla.
A Föld középpontjában. Ott nagyon-nagyon meleg van ám!
Oda jutnak a gyerekek, ha hazudnak. De nem ám pár napra, nem bizony...
nem! Ott ragadnak örökre.
Gondolkozzatok el rajta!
Képzeljétek el...
az örökkévalóság végéig.
Csukjátok be a szemetek! Csukjátok be a szemetek és képzeljétek el.
Örökre.
Gyötrődés.
Örökre.
Kezdek félni.
Most már értitek, hogy Justus és Pastor miért mondott igazat?
Rendben. Nézzük a hatodik leckét.
- Nem játszhatnánk inkább? - Nem, kizárt dolog, Anne.
Először elolvassuk a leckét, aztán megtanuljuk, kívülről.
- Az egészet?! - Még egy szó,és nincs játék utána se.
Ami azt illeti, ezt külön-külön is meg tudjátok tanulni.
- Ne, ne, ne! - De, de, de.
- De félünk egyedül! - Féltek? Hozzászokhattatok volna már a házhoz.
És ha látunk egy szellemet?
Anne neked is elmesélte az egyik történetét? Nem mondtam semmit!
Ha látsz egy szellemet, köszönj szépen és folytasd a tanulást.
- Anne, velem jön a zeneszobába. - Miért én? - Azért, mert én azt mondtam.
Gyerünk! Hozd a könyved.
Nicholas, szeretném ha megtanulnád a leckét egy órán belül.
- Mami... - Tessék?
- Kérek egy puszit. - Kéjek egy puszit, kéjek egy puszit...
- Anne, várj meg odakinn! - Tudod, hogy nem lehet.
Menj oda!
Mrs. Mills, húzza be a függönyöket! A lányom kijön a szobából.
Igen, asszonyom.
Oké, gyere.
Kicsim...
Anyu nem lehet veled egyfolytában.
Meg kell tanulnod egyedül lenni.
Hol van a rózsafüzéred?
Ha bármitől félsz, csak szorítsd meg jó erősen.
Imádkozz az Istenhez és minden félelmed tovaszáll.
- De nem fog. - De, de! Hidd csak el.
Nem érzed, hogy ilyenkor az Úr veled van?
Nincs okod a félelemre.
Az otthon és a család.
A családok házakban laknak.
Egy család általában szülőkből, gyerekekből és nagyszülőkből áll.
Mindig kedvesnek és jónak kell lenni a család többi tagjával.
...és soha nem szabad verekedni vagy veszekedni a testvéreinkkel.
- Vannak gyerekei? - Nincsenek.
Mr. Tuttle és Lydia vannak csak nekem. És csak én vagyok nekik.
- Így született? - Nem értem, asszonyom.
- A lány, némának született? - Nem.
Nos, én itt végeztem, asszonyom.
Ha megbocsát, megyek és megnézem, Mr. Tuttlenek nincs-e szüksége rám.
Nicholas!
Nicholas, megyek már!
- Nicholas! - Mi a baj? - Miért sírsz?
Nem sírtam, olvasok.
De hallottam, hogy... Anne!
Még nem vagyok kész, mami.
- Jól vagy? - Igen.
- Miért sírtál? - Nem sírtam.
Egy perce még hallottam.
- Nincs mit szégyellni rajta, kicsim. - Nem szégyellem.
- Ha sírtam volna, megmondanám. - Rendben. Szóval képzelődtem, igaz?
- Nem, az a fiú volt. - Milyen fiú?
Victor.
- Ki az a Victor? - A fiú, akit nemrég hallottál.
Mondtam neki, hogy hagyjon tanulni, de nem hagyta abba.
Szerintem teljesen be van kattanva. Azt mondta, el kell hagynunk a házat.
Igen? És miért sírt?
Azért mert nem szereti ezt a házat, mégis itt kell élnie.
- Az apja zongorista... - Ó, zongorista. - Igen.
Már mondta, hogy ne nyúljak a zongorához.
- Nyilván beszéltél már az apjával is. - Nem, csak Victor-ral.
- Az apja a hallban van a többiekkel. - Senki nincs a hallban, onnan jövök.
- Biztos felmentek. Szétnéznek a házban. - Elég legyen, Anne!
Fejezd be! Miért sírtál?
- Victor volt! - Akkor most hol van? - Kiment.
Elmondanád, hogyan tudna ki-be mászkálni, ha az ajtó zárva van?
Azt hittem világosan megmondtam...
egyik ajtót sem nyithatják ki, amíg az előzőt be nem csukták!
Ennyire nehéz ezt megérteni?
Ez a ház, olyan mint egy hajó.
A fény pedig, mint a víz. Az ajtókkal akadályozzuk meg, hogy bejusson.
- A gyermekeim életével játszanak. - Asszonyom... elég.
Csöndet! Ne szakítson félbe.
Melyikőjük járt utoljára abban a szobában?
Lydia?
- Neki nincs hozzá kulcsa. Maga is tudja. - Tehát akkor ön volt az.
Hisz én a hallban voltam végig, aztán kimentem a kertbe. Ön is látta.
Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy én voltam?
Úgy gondolja, hogy annyira felelőtlen vagyok...
hogy a saját gyermekeim életét kockáztatom?
Az asztalnál nem szabad olvasni!
Tényleg? Ki mondja meg anyunak? Te?
Vagy te?
Te tényleg látod azt a fiút?
Igen, Victornak hívják.
- Egy szellem? - Ne legyél hülye, a szellemek nem ilyenek.
- Hogy néznek ki? - Már ezerszer elmondtam.
Fehér lepedő van rajtuk és nehéz láncokat cipelnek.
- Honnan tudod? - Onnan, hogy láttam őket. Éjszaka jönnek elő.
Most is látod őket?
- Hülye vagy! - De nem annyira, mint te. - Victor nem is létezik.
Higgy, amit akarsz! Nemsokára azt kéred, bárcsak játszhatnál vele.
- Nicholas. Nicholas. - Mi van? - Nézd!
- Miért húztad szét a függönyt? - Nem én voltam.
- Hát ki? - Victor.
Itt figyelt egész éjjel.
- Hazudsz, megmondalak anyának. - Szóval hazudok? - Igen.
Victor gyere elő, hogy a hülye öcsém higgyen végre nekem.
- Hagyj békén! - Szóval akkor nem akarod látni?
Gyáva nyúl vagy! Gyááva nyúúúl, gyááva nyúúúl, gyááva nyúúúl...
Na jó, majd én behúzom a függönyt.
Elég legyen, Victor.
Nicholas, Nicholas, azt akarja, hogy hagyjuk őt egyedül.
Elég, tűnjetek innen! Mindketten!
- De ez a mi ágyunk. - Nem. Az enyém.
Anne, hallgattasd el azt a hangot!
Maradj már csöndben, gyáva nyúl!
Ha nem mész innen, szólok anyukámnak. Ő majd jól elintéz. Nem tudod, milyen.
Te meg nem ismered az én szüleimet.
Anne, megmondalak anyunak!
Ne legyél már hülye. Mégis mit mondanál meg neki?
Victor, érintsd meg az arcát, hogy lássa végre: igazi vagy.
Mami! Mami! Segíts!
Mi az? Mi az?
Mi...? Mi az?
Megijesztett... és mondtam neki, hogy maradjon csöndben, de...
Elegem van belőled, hallod? Elegem van belőled!
De én nem csináltam semmit!
Ezért az Isten elküldte őt az Édenkertbe...
...arra a földre, melyből vétetett...
Elhelyezte azt az Édenkert bejáratánál...
...és Cherubok lángoló kardjai által őriztetve...
...védte az élet fáját.
Vége. Befejeztem.
Rendben.
Most pedig kérd Máriát, hogy bocsásson meg!
- Mi?! Nem ebben egyeztünk meg! - Nem egyeztünk mi meg semmiben.
Büntetésben vagy és azt csinálod, amit mondok.
- Nem kényszeríthetsz arra, hogy bocsánatért esedezzek. - Dehogynem.
Nem fogok bocsánatot kérni azért, amit el sem követtem.
- Azt mondtad az öcsédnek, hogy valaki van a szobában. - Volt is!
- Hazudsz! - Nem hazudok!
Anne! Emlékszel Justus és Pastor történetére?
- A hazudós gyerekek a pokolra kerülnek. - Szerinted.
Olvastam, hogy azok kerülnek pokolra, akik nincsenek megkeresztelve.
És én megvagyok.
És Ádám fogta az égő fát és átnyújtotta az atyának...
...az megfogta puszta kézzel és...
...és azt mondta: Itt vagyok fiam...
- Megnézte Nicholas-t? - Igen, asszonyom. Alszik, mint a bunda.
- És Anne? Még a lépcsőn van? - Igen, asszonyom.
Elegem van már ebből a sötétségből, még hímezni sincs elég fény.
Meddig tart a büntetése? Már három napja ott van.
Tőle függ.
Meg kell tanulnia vállalni a felelősséget és bocsánatot kérni.
Egyébként is nem árt, ha jól megismeri a Bibliát.
Igaz. A plébános nyilván örömmel fogja majd hallani.
Feltéve, hogy meglátogat minket. Tudja, hogy nem mehetnek ki a gyerekek.
Tegnap mondta, hogy eljön, amilyen hamar csak tud.
Kezdek belefáradni, hogy így el vagyok vágva a külvilágtól.
- Nem is tudom, mikor tartott utoljára ilyen sokáig a köd. - Én sem, asszonyom.
Még a sirályokat sem látni.
Anne!
Anne, nem hallom, hogy olvasnál!
És akkor az Úr így szólt Ádámhoz...
Mrs. Mills, legyen szíves mondja meg Lydia-nak, hogy ne legyen ilyen hangos.
Akkora zajt csap, mintha egy egész csapat dolgozna fenn.
Takarít egy kicsit és olyan, mintha a tetőt bontanák.
- Nem bírnék elviselni egy újabb migrént. - Értem. - Köszönöm.
Na most aztán elég volt. Lydia! Lydia!
- Mit csinálsz fenn?- Semmit. Olvasok, ahogy mondtad.
- Te is hallottad? - Mit?
És akkor az Úr angyalai megjelentek Ádámnak másodjára is...
és így szóltak: Esküdj meg Isten színe előtt, hogy...
- Mi volt ez? - Nem tudom.
- Anne, mondd meg mi csinálja ezt a zajt! - Nem tudom, mami.
- De igen. - Amikor azt mondtam, hogy valaki volt a szobában, megbüntettél.
- Nem tudom, mit mondhatok el. - Anne, mondd el az igazat!
Mondd el, ha valaki van fenn!
Ott, abban a szobában.
Mami, kiengeded a fényt.
- Shh, fél... - Mit csinál?
- Hova lett? - Az előbb ment ki az ajtón.
- Merre ment? - Arra, aztán oda, ja és erre is.
Ott vannak mindenhol. Azt mondják, hogy ez a ház az övék.
És hogy utálják a függönyöket. Le fogják szedni őket.
- Asszonyom, nyugodjon meg. - Nem nyugszom meg!
5 évig egy náci sem tette be ide a lábát, most meg tessék...
valaki ki be mászkál, ajtók maguktól nyílnak és csukódnak.
Asszonyom, ez egy nagyon öreg ház, a padló recseg-ropog...
- Nem. Ez egy fiú és két nő. Hallottam őket. - Mami...
Mami, nézd!
Tegnap csináltam.
Az apa, az anya, ő itt Victor és az öreg hölgy.
És mik azok a számok?
Hogy hányszor láttam őket.
Az öreg hölgyet láttam a legtöbbször.
Ó, istenem!
Szóljon Mr. Tuttle-nek, át kell kutatni az egész házat még sötétedés előtt.
- Igen, asszonyom. - Maradj itt, Mami! - Nem lesz semmi baj.
A mami itt van veled.
Nézd mami, olyan ijesztő.
Nem rád néz, de attól még lát.
És mindig itt van körülöttünk. Azt mondja: "Gyere velem..."
- Anne, ne hazudj! - Nem, tényleg így van!
Meg különböző dolgokat kér. Victor azt mondta, hogy boszorkány.
- Mit kért tőled? - Dolgokat.
A lehelete valami iszonyú.
Szét kell húznunk az összes függönyt.
- Ne maradjon egyetlen sötét sarok se. - Értem, asszonyom.
Magáé a jobb oldal, én majd átnézem a balt...
és az emeletet.
Talán ők azok a szellemek, akik a házban élnek.
Ne legyél hülye. Már mondtam...
a szellemek fehér lepedőt és láncokat viselnek és... Uuuuuh!
Anne, miért találsz ki ilyen történeteket?
Nem én találom ki. Egy könyvben olvastam.
- Nem kéne elhinni mindent, amit olvasol. - Anyu is ezt mondja.
Szerinte ez az egész szellem dolog kitaláció.
Azt persze elvárja, hogy a Biblia minden szavát elhiggyük.
- És nem hiszed? - Van amit igen.
De azt nem, hogy Isten 7 nap alatt teremtette a világot.
Meg hogy berakták az összes állatot egy hajóba.
- Meg hogy a szentlélek egy galamb. - Nem, azt én sem hiszem.
- A galamb egyáltalán nem olyan. - Meg ki is szállnának az ablakon.
Említettétek ezeket az édesanyátoknak?
Asszonyom!
- Igen? - Mindent átnéztünk, nem találtunk semmit. - Értem.
- Mrs. Mills? - Igen, asszonyom?
Van valami ötlete, hogy miért vannak így?
- Ez egy fotóalbum, asszonyom. - Igen, de nézze! Mind alszik.
Nem alszanak, asszonyom. Halottak.
Ez a Halottak könyve.
A múlt században minden halottat lefényképeztek...
mert úgy gondolták, hogy...
a képek által tovább élnek.
Csoportkép.
Ó! Gyerekek!
- Igen. - Hátborzongató!
Hogy lehetnek valakik ennyire babonásak?
A szeretteink utáni vágyódás a legfurcsább dolgokra is rávehet.
- Szabaduljon meg ettől, nem akarom a házamban látni. - Igen, asszonyom.
Mrs. Mills, hideg van. Miért nem jön közelebb a tűzhöz?
Köszönöm, asszonyom.
Nos, beszéljen nekem a korábbi munkahelyéről.
Ott is voltak gyerekek?
Nem, csak a házimunka megszervezésével kellett foglalkoznom.
- Sok szolga volt? - Ó, legalább 15.
- A végén már csak mi hárman maradtunk. - Miért?
A gazdáink Londonba költöztek.
Ahogy teltek az évek egyre ritkábban jártak haza.
A ház szépen-lassan megüresedett.
Én is egy kihalt szigeten nőttem fel.
A családom 1940-ben költözött el, pont a harcok kezdete előtt.
Akkor hallottam róluk utoljára.
De nem vádolom őket.
Valójában mi is elmentünk.
Ugyanakkor, tudja, ha elhagyunk egy helyet, sokszor úgy érezzük...
igazából sosem tudunk elszakadni tőle.
Én mindig úgy éreztem, mintha sose hagytam volna el ezt a házat.
- Miért mentek el? - A tuberkolózis járvány miatt.
Az egész környéket kiürítették.
- Ekkor némult meg Lydia is? - Igen, azt hiszem.
Tudja a memóriám sokszor cserbenhagy már.
Mi történt vele?
Egyszer csak, hirtelen... nem beszélt többet.
De csak volt valami oka.
Az ember csak úgy nem némul meg.
Azt mondják, az ilyen mindig valami trauma eredménye.
Valaminek történnie kellett vele.
- Az előző helyen jól bántak magukkal? - Igen, nagyon barátságosak voltak.
Úgy bántak velünk, mintha a családjuk lettünk volna.
Nos, asszonyom, azt hiszem én lefekszem. Reggel korán kell kelnem.
- Rendben, én még maradok egy kicsit. - Értem, asszonyom.
Sajnálom, hogy nem hittem neked.
Meg tudsz bocsátani?
Anne...
- Mami... - Tessék. - A papa mikor jön haza?
Ha véget ér a háború.
Miért ment el egyáltalán? Semmi rosszat nem csináltak nekünk.
A papa azért ment el, mert...
nagyon bátor.
És nem akarta, hogy azt kelljen csinálni, amit a németek mondanak.
Miért?
Charles...
...hol vagy?
Mrs. Mills!
- Mi a baj, asszonyom? - A zeneszoba kulcsa. Adja ide!
- Mi történt? - Gyorsan!
Ó, Istenem!
Magam ellenőriztem a szobát...
...üres volt.
- Vegye be ezeket, asszonyom. - És tudom... - Nyugodjon meg.
...tudom, hogy valaki volt ott.
És az a valaki nem ember volt.
Valami van ebben a házban... valami ördögi.
Asszonyom!
Valami, ami nem...
...ami nem nyugszik.
Tudom, hogy nem hisz nekem. Nem hisz, ugye?
Megértem. Én se hittem az ilyesmiben.
Elhiszem, asszonyom.
Mindig is hittem az ilyesmiben.
Nem könnyű megmagyarázni, de létezik.
Mindig hallottunk ezt-azt a múltról, a jelenről és a jövőről.
Úgy vélem, hogy a... halottak világa néha...
...néha összeolvad az élőkével.
Nem! Ez lehetetlen. Az Isten sosem engedne meg ilyesmit.
Az élők és a holtak csak az örökkévalóságban találkozhatnak egymással.
- Legalábbis a Biblia szerint. - Asszonyom...
...nem találhat magyarázatot mindenre egy könyvben.
Hova megy, asszonyom?
Elmegyek a faluba, megkeresem Legrand atyát.
Idehívom és pontot teszek ennek az egésznek a végére.
- Asszonyom, várjon míg lecsillapodik az idő. - Eleget vártam már.
- Az atya azt mondta, hogy... - Nem érdekel, mit mondott.
A saját fülemmel akarom hallani. Még ma ide kell jönnie.
- És ő mit tud csinálni? - Végigvezetem őt az egész...
házon és minden egyes szobát megáldattatok vele.
Asszonyom, várjon! Nagyon korán van még.
- Mr. Tuttle... - Jó reggelt, asszonyom.
- Azt akarom, hogy kutassa át a kertet sírkövek után. - Sírkövek?
Igen, a férjem szerint régebben temető volt itt.
- Azt hiszem ott hátul, a fák mögött. - Én nem látok semmit.
- Legyen nagyon óvatos. Veszélyes lehet. - Igen, asszonyom.
Meg kell tudnom, hogy temettek-e el ott egy családot...
...akiknek volt egy Victor nevű fiuk.
- Azt hiszi, a ház el van átkozva. - Szerinted biztonságos odakinn?
Nem aggódom, a köd miatt úgysem jut messzire.
Ó, igen, a köd. Isten köde.
Szerinted mikor kéne felfednünk ezt itt?
A megfelelő időben, Mr. Tuttle, a megfelelő időben.
Ha már itt tartunk...
Charles!
Grace!
Te vagy? Te vagy? Azt hittem, nincs már remény.
Azt hittem meghaltál, Charles!
Sok mindent hisz az ember.
Ó, köszönöm! Köszönöm, Istenem.
Köszönöm, Istenem!
Hányszor imádkoztam ezért...
...Isten végre meghallgatta könyörgésem.
Visszahozta a gyermekeim apját.
Hol voltál ilyen sokáig?
Vándoroltam... az otthonomat keresve.
Annyira más vagy... annyira más.
Néha vérzem...
Asszonyom.
Mrs. Mills!
A férjem.
Nagyon örülök, hogy megismerhetem, uram.
Még nagyon gyenge.
Kérem, készítsen neki egy meleg fürdőt és valami ennivalót.
Igenis, asszonyom.
Hogy vagytok, kicsinyeim?
Papa!
Mi tartott ennyi ideig?
- Szia, Nicholas. - Én mondtam, én mondtam, hogy visszajön.
- Jól viselkedtetek? - Nagyon jól.
- Anyátokkal is jól viselkedtetek? - Nagyon jól.
Minden nap imádkoztunk érted.
Apa, öltél embert?
Ó, itt is van.
Charlie, készítettünk neked ebédet. Lejössz vagy inkább...
- Mikor jön le apu? - Légy türelemmel. Apu nincs jól.
Azt mondta, látott egy csomó halottat.
- Mami, akik meghalnak a háborúban, azok hova kerülnek? - Micsoda kérdés.
- Attól függ. - Mitől?
Attól, hogy a jó vagy a rossz oldalon harcoltak.
Apátok például Angliáért harcolt, tehát a jó oldalon.
Honnan tudod, hogy kik a rosszak és kik a jók?
Elég a kérdésekből, egyél. Te nem fogsz harcolni menni.
Mi nem fogunk menni sehova.
Nem szalasztotok el semmit.
Sokkal jobb neked apuval és anyuval, akik nagyon szeretnek benneteket.
És a szellemekkel.
- Nincs itt senki, rajtunk kívül. - De hát, te is mondtad, hogy...
Nem mondtam semmit. Nincs itt semmi és nem akarok többet erről hallani.
- De hát azt mondtad... - Elég legyen!
- Mondhatok valamit? - Nem!
- Miért nem? - Mert...
mert... nem.
Anne, fejezd ezt be!
Nem hallod? Hagyd abba!
Ne csináld!
Rendben, gyerünk a szobádba! Az ebédet befejezted mára.
Ó, ne sírj, ne sírj!
Nézz már oda, kisírod azt a szép kis szemed.
- Nem érdekel. - Ugyan, ugyan.
Hallgass ide.
Én is láttam őket.
- Tényleg?! - Igen.
Akkor miért nem mondtad el anyunak? Akkor biztos hinne nekem.
Szerintem anyukád nem akarja elhinni.
Mint ahogy te sem, amit ő mond.
De ne aggódj, előbb-utóbb ő is találkozik majd velük.
- Akkor majd minden megváltozik. - Hogyan?
Ó, majd meglátod. Nagy meglepetésben lesz részed.
A dolgok... megváltoznak.
Megváltoznak?
Most meg úgy viselkedik, mintha semmi sem történt volna.
- És mi van a lánnyal? - Ő nem annyira elutasító.
A gyerekeket könnyebb meggyőzni.
De az anyja még okozhat problémákat.
- Gondolod, hogy a férje gyanít valamit? - Nem.
Ő egyelőre azt sem tudja, hova került.
Ó, milyen gyönyörű kislányom van!
A mami ezt a ruhát direkt neked csinálta.
Úgy nézek ki, mint egy mennyasszony.
Igen, pont úgy.
Egy kicsit fel kell engednem belőle. Most már leveheted.
- Ne! - Anne, a ruhának kész kell lennie a bérmálásra.
Ígérem, nem piszkolom össze. Csak még egy kicsit hadd maradjon!
Na jó, de csak egy kicsit.
Rendben.
Mindjárt visszajövök.
- Ne ülj le a földre és ne dőlj neki a falnak! - Nem fogok.
Uram, lenne kedve táncolni?
Örömmel.
Charles, fel kell kelned. Muszáj enned valamit.
Anne, most már le kell venned a ruhát.
Anne, hallod mit mondok?
Anne?
- Nem mondtam, hogy ne ülj a földre? - Tiszta.
Nem számít. Miért nem tudod egyszer azt csinálni, amit...
- Mi a baj? - Hol van a lányom?
- Mit csinált a lányommal? - Jól vagy?
Én vagyok a lányod.
Nem, ez nem az én lányom.
Ne! Ne!
Te nem vagy a lányom. Nem!
- Asszonyom, kiabálást hallottam. - Meg akart ölni!
Nem hagyja abba, amíg meg nem öl bennünket.
- Addig nem hagyja abba! - Gyere. - Te őrült vagy! Őrült.
- Hogy van? - Nem túl jól.
Az apjával van. Beszélni akart vele.
Mi történt? Miért bántotta?
Nem ő volt az. Az öreg hölgy...
Azokkal a félelmetes szemekkel... a lányom hangján beszélt.
Megesküszöm az Istenre, hogy nem a lányom volt.
Ó, Istenem, kérlek segíts!
Istenem, mi történik velem? Mi történik velem?
Pihenésre van szüksége.
Nem veheti a vállára a ház összes gondját.
Bízza ránk, mi elintézzük. Tudjuk mit kell tenni.
Hogy érti ezt?
- Hogy érti, hogy "tudjuk mit kell tenni"? - Csak javasolni akartam...
Javasolni? Mit?
Mit gondol ki maga? Magának fogalma sincs, mit kéne tenni.
Vagy igen?
Mik ezek?
A migrénjére, asszonyom.
Amit mindig szed.
Kérem, hagyjon magamra.
Igen, asszonyom.
Gyere szépen.
Anne mindent elmondott.
Bárcsak lenne rá valami magyarázat.
Először azt hittem, valaki van a házban, szellemek vagy ilyesmi.
Nem a szellemekről beszélek.
Hanem arról, hogy mi történt aznap.
- Nem tudom, mire gondolsz. - Mondd, hogy nem igaz!
- Mondd el, mi történt. - Mi történt?
Nem tudom.
Én... a szolgák eltűntek az éjszaka.
Nem volt bátorságuk a szemembe mondani...
Gyűlöltelek, amiért nem hagyhatom el a házat.
Gyűlöltelek.
Anne...
Anne, mi történt?
Utál engem. Megint megőrült, mint aznap.
Emlékszel?
Nem.
Bocsáss meg, Charles.
Én? Inkább a gyerekek.
Tudod, hogy szeretem őket.
Tudod, hogy sosem bántanám őket. Előbb halnék meg mintsem...
Most hova mész?
Dühös vagy rám?
Azért jöttem vissza, hogy elbúcsúzzam a feleségemtől és a gyerekeimtől.
Mennem kell.
Hova?
- A frontra. - A háborúnak vége!
- A háborúnak nincs vége. - Miről beszélsz?
Egyszer már elhagytál minket! Nem mehetsz el újra!
Miért kellett elmenned abba a hülye háborúba?
Semmi köze hozzánk.
Miért nem tudtál itt maradni, mint ahogy a többiek tették.
- Hogy megadjuk magunkat? - Mindannyian megadtuk magunkat!
Az egész szigetet elfoglalták! Mégis mire...
Mégis mire számítottál!
Mit akarsz bizonyítani ezzel?
A te helyed itt lenne. Velünk...
...a családoddal!
Szeretlek.
A szerelem elég volt ahhoz, hogy kibírjam ebben a sötétségben, ebben a...
börtönben.
De neked nem.
Nem voltam elég neked, ezért mentél el.
Nem a háború miatt.
Te engem akarsz elhagyni, nincs igazam?
Bocsáss meg, Grace...
Anne!
Nicholas!
Mi az? Mi...
Ó, Istenem. Ne!
Ó, Istenem. Gyorsan! Istenem.
Hova lettek a függönyök?
Mrs. Mills!
Nézz ide! Nézz rám!
Jól vagytok?
- Jól vagytok? - A papát akarom.
- A papa elment. - Nem igaz!
De igen. Igaz.
Szeretlek, mami.
Keresd meg a függönyöket.
Ki volt az? Ki volt? Halljam!
Halljam!
Te tudod mi folyik itt. Tudod, mert ugyanez történt veled is.
Mondd el, Lydia! Írd le!
Írd le! Kérlek!
Fogalma sincs, hogy mi folyik itt.
- Egyébként sem tud írni. - Hol vannak? - Mik?
A függönyök. Valaki leszedte a függönyöket. Rajtuk múlik a gyerekek élete.
Semmi szükség rá, hogy felemelje a hangját.
Ó, Mr. Tuttle, épp hívni akartam.
Látta, hogy valaki elvitte a függönyöket?
A függönyöket?
Ó, Istenem...
Miért akarná valaki elvinni a függönyöket?
Gondolom egy kis napfényt akart ebben a sötét házban.
Napfényt, hát persze.
Valaki meg akarja ölni a gyermekeimet.
Miért gondolja, hogy a napfény megölné őket?
Maga megőrült? Egyszer már elmondtam!
A gyerekek allergiásak a fényre, a világosság megöli őket.
De ez azelőtt volt.
Lehet, hogy azóta javult az állapotuk.
Ha sose teszi ki őket fénynek, honnan tudja, nem gyógyultak-e meg?
Nekem és a nővéremnek régebben szörnyű reumás rohamaink voltak.
Egy szép napon egyszer csak...
...megszűntek.
Meg kell találnom a függönyöket. Ha nem segítenek, kezdhetnek csomagolni.
És mi a helyzet a férjével, asszonyom? Ő mit fog mindehhez szólni?
Adja ide a kulcsokat!
Most azonnal adja ide!
Tudom mire megy ki a játék. Meg akarnak ijeszteni. El akarnak rémíteni innen.
Ezen mesterkednek azóta, mióta betették ide a lábukat.
Most adja ide azokat a kulcsokat! Nem mondom még egyszer.
- Nyugodjon meg asszonyom. - Adja... ide... a kulcsokat!
Adja ide!
Jobb lesz, ha most elmennek!
Mit szól ehhez, Mr. Tuttle?
Úgy érzem a türelmem végére értem. Hát maga?
Ó, igen. Én is.
Menjünk, takarjuk ki a sírköveket!
- Mit csinál anyu? - Már mondtam. Megőrült.
- Nem igaz. - Megőrült! - Hazudsz!
- Megőrült, megőrült, megőrült! - Hazudsz, hazudsz, hazudsz!
Rendben.
- Hova mész? - Elegem van.
- Elmegyek az erdőbe, apu után. - De ő elszökött.
Elkapom a csövet és szépen leereszkedem a földre.
Nem nagy szám.
- Anyu ezért eltöri a kezed, Anne. - Persze, persze.
Anne, várj!
Én is menni akarok.
Te? A saját árnyékodtól is megijedsz. Gyáva nyúl, gyáva nyúl!
Fogd be!
- Anne, szerintem eltévedtünk. - Még csak a kertben vagyunk, te hülye!
- Félek. - Mondtam, hogy ne gyere.
- Mondj valamit. - Mit mondjak?
- Nem tudom, valamit. - A nevem Anne és sétálok.
Sétálok és a nevem Anne.
Mi az ott?
Síroknak tűnnek.
- Ne menj oda! - Miért ne? - Szellemek vannak ott.
Nincsenek ott szellemek, csak csontvázak.
- Valami van ide írva. - Menjünk! - Várj.
Anne, mi van oda írva?
- Már vártunk rátok, gyerekek. - Nicholas, gyere ide!
Mrs. Mills, ne mondja meg anyunak, hogy kiszöktünk.
- Ne beszélj velük! - Miért? - Mert halottak!
- Mi?! - Szellemek! Gyere ide gyorsan!
- Gyerekek! - Nicholas!
Azt mondtad, a szellemek fehér lepedőt és láncokat viselnek.
Nem érdekel, mit mondtam. Tűnj onnan!
Állandóan átversz a hülye történeteiddel, nem hiszek neked.
Nem verlek át. Az igazat mondom. Gyere ide!
Gyorsan!
Gyerekek!
Fussatok! Fussatok!
Gyertek! Oda, fel!
Ne jöjjenek közelebb! Álljanak meg!
Szégyellje magát, asszonyom.
Erre használni egy több száz éves puskát.
Menjenek innen!
- Az ajtót, asszonyom. Kérem. - Mit akarnak?
Ne nyisd ki az ajtót. Ne!
- Láttuk a sírjukat. - Bújjatok el!
- Gyertek! Gyorsan! - Félek.
Maradjatok együtt!
Történjen bármi, nem szabad szétválnotok.
Menjetek! Gyorsan, gyorsan!
Megpróbáltam elmagyarázni...
- Mit? - A házat.
Az új helyzetet.
Miféle helyzetet?
Hogy meg kell tanulniuk együtt élni a halottaknak és az élőknek.
Maguk halottak, hagyjanak békén.
Hagyjanak békén! Hagyjanak békén!
Ide!
Ha mi elmegyünk innen, gondolja ők is elmennek?
- Kik? - A betolakodók.
- Nincs itt semmiféle betolakodó. - Dehogynem, ők vitték el a függönyöket.
És még most is itt vannak. Magával és a gyermekeivel.
- Várnak magukra. - Nem! - De igen!
És higgyen nekem, előbb vagy utóbb meg is találják magukat.
- Maradj itt, mindjárt jövök. - Ne, ne, ne! Nem szabad szétválnunk.
Nem hagylak magadra.
Hagyd már abba ezt a zihálást!
Nem hallod? Hagyd abba!
Fejezd be, Nicholas !
Hallod? Valaki van ott.
Gyertek velünk! Gyertek!
Nicholas...
Anne...
Hol vagytok?
Válaszoljatok.
A betolakodók megtalálták őket. Most már semmit sem tehetünk.
Fel kell mennie és beszélni velük.
Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben szenteltessék meg a te neved...
jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod...
mint a mennyben, úgy a földön is.
És ne vígy minket kísértésbe, de szabadíts meg minket a gonosztól...
Mitől féltek, gyerekek?
Miért nem akartok barátkozni velem?
Gyertek... szóljatok... Beszéljetek hozzám...
Mondjátok el, mi történt!
Ne mondd el, ne mondd el!
"Ne... mondd... el."
Ha elmondom, békén hagynak minket.
Mami!
"Mami."
Miért sírtok gyerekek? Mi történt ebben a szobában?
Mit csinált veletek az anyátok?
Valami párnáról van szó.
- Azzal ölt meg benneteket?! A párnával? - Nem ölt meg bennünket.
Gyerekek, ha halottak vagytok, miért nem távoztok a házból?
Nem vagyunk halottak!
- Miért maradtok ebben a házban? - Nem vagyunk halottak!
Nem vagyunk halottak! Nem vagyunk halottak!
Nem!
"Nem vagyunk halottak!"
Nem vagyunk halottak. Nem vagyunk halottak.
Nem vagyunk...
... halottak!
- Jól van? - Igen, csak egy kicsit kimerültem.
- Mi történt? - Kapcsolatba léptek velünk.
- Mindhárman? - Feltehetőleg.
Az anya és a két gyermek.
- Érdekes, nem gondolja? - Érdekes?
- Halálra rémültem. - Szívem, nyugodj meg! - Nem!
Eddig úgy csináltunk mindent, ahogy te akartad, de most elég.
Nem maradunk többé ebben a házban.
Világos, hogy ezek a... lények nem akarják, hogy maradjunk.
- Nem tudunk róluk semmit. - De igen!
Az asszony megőrült, megölte a gyerekeket, majd végzett magával.
Ez nem elég? Gondolj a fiunkra!
- Victornak semmi baja. - Ó, dehogy nincs!
Rémálmai vannak. Azt mondja, látott egy lányt.
Az öreg hölgy is látta őket.
- Kérlek, menjünk el innen. - Rendben.
Holnap reggel elmegyünk.
Köszönöm Istenem.
Megnézem Victort.
- Még egyszer köszönöm, hogy eljöttek. - Remélem, segítettünk.
Ó, igen, ami azt illeti, már...
Először nem értettem, hogy...
kerülnek a párnák a kezembe.
Hogy miért nem lélegeztek.
De most már tudom...
mi történt.
Megöltem a gyermekeim.
Aztán megtöltöttem a puskát...
magam elé raktam...
és meghúztam a ravaszt.
Aztán semmi.
Aztán hallottam a sírást a hálószobából.
Ott játszottatok a párnákkal, mintha mi sem történt volna.
És azt gondoltam...
az Isten megkegyelmezett és adott...
még egy esélyt...
hogy megmutassam...
erős vagyok...
és törődöm veletek.
De most...
mi ez...
mi történik?
Hol vagyunk?
Lydia ugyanezt kérdezte, amikor rájött, hogy mindhárman meghaltunk.
Akkor beszélt utoljára.
Ezt eddig nem mondhattam el.
Készítsek egy csésze forró teát, asszonyom?
A betolakodók elmennek, de jönnek mások.
Egyszer látjuk őket, máskor nem.
De hát, ez már csak így megy.
Asszonyom.
- Mami, apu meghalt a háborúban? - Igen.
- Fogunk még vele találkozni? - Nem tudom.
Halottak vagyunk. A pokolra kerülünk?
Nem tudom, van-e egyáltalán pokol.
Nem tudom, hova kerülünk.
Csak azt, hogy szeretlek benneteket.
Mindig is szerettelek.
És ez a ház a miénk.
Mondjátok utánam: "Ez a ház a miénk!"
Ez a ház a miénk!
Mami, nézd, már nem kell félni.
Végre elhagyhatjuk a házat.
Gyere, Victor.
ELADÓ